Inspirerad av frågor i Efaro-tråden letade jag upp skriverier om det första soltåget och försökte färdigställa dessa. Sen insåg jag att jag lovat att skriva ur LV-perspektiv och inte ett rent historisk men ni får hålla till godo så länge. Åsikter mottas med tack!
Jag har användt mig av följande personer, både officiella och påhittade:
Zorakins kungar
153-183-199 eO Valien III (Karolu XIIs äldste son)
179-199-227 eO Arviden III (Valien IIIs äldste son)
Kardiens kungar
140-162-199 eO Ovar II Enarme (Kleodriks äldste son)
162-199-222 eO Kleodrik II (Ovar IIs äldste son)
Echternas jarl
165-186-228 eO Aldar Ståndaktig
Exark
195-199 eO Zegedorn I den villrådige
200-218 eO Arcival I den lärde
Solfararordens stormästare
180-212-232 eO Hertogd Ekir av Nordmark
Det Första Soltåget
Upptakten
Mot slutet av 100-talet eO härskade det frid i Aidne och på Caddo. Den kardiska och zorakiska riddarklassen var undersysselsatt, Caddo var enat och den Lysande Vägen stod på höjden av sin makt. Möjligheten till territoriell expansion såg sig given och efter att Zorakin har grundat sin första koloni 174 eO på ögruppen Hakkai faller ögonen snart på Kejsardömet Jorpagnas forna provinser i Efaro. Kardiernas självkänsla har nyligen fått sig en liten brist efter att de inte förmått kasta ut trakorierna ur deras erövring Torilia, och ledda av echtiska stormän stödjer de villigt upp om zorakiernas planer för att visa vad de egentligen går for.Den åldrande Ovar II Enarme i Kardien vill också gå ut i ett riktigt krig en sista gång innan han går till sina fäder. I Zorakin träder 183 eO kung Valien II upp på tronen och han bär inte bara den store riksbyggarens namn utan också den envetenhet som hans kraftfulla farfar Karolu XI ägde. Exark Zegedorn I i Arno som egentligen inte vill annat än gott låter sig rivas med i den krigerska planen och ger sin välsignelse; ett nytt rike under Etins värma ljus i Efaro är målet. Caddos riksråd stödjer också företaget tillsammans med handelshusen.
Soltåget
Exarken har på Etinsdagen 196 eO gjort en uttalelse där alla som vill ansluta sig till ett ”Soltåg” skal samla sig i den zorakiska koloni Hakkai dit han själv skal komma och välsigna ”solfarare” inför resan mot Efaro. Hösten samma år avseglar Zegedorn I från Skapen i Kardien tillsammans med den echtiske jarlen Aldar Ståndaktig och hans trupper från echterriket på Divra. Kung Ovar II seglar samtidigt ut från Faltrax med de kungliga riddarna. På Hakkai väntar Zorakins kung Valien III med sina styrkor och Caddos utsända soldater. Kontingenter från flera länder dit Lysande Vägen spridit sig ansluter också här, speciellt från Jorpagna kommer många riddare. En stor ceremoni hålls av exarken som i egenskap Lysande Vägens ledare ger sin välsignelse till solfararna. Det sägs att Zegedorn II redan dagen efter ångrade sitt beslut men då hade den enorma flottan seglat iväg och han var tvungen att hålla god min för att inte förstöra sitt och kyrkans anseende. Det första målet för soltåget blir den efariska staden Abn Haza dit solfararna anländer precis samtidigt som ett av de otaliga rådslagen Efaros åtta stammar är ökända för skal hållas (huruvida detta var en tillfällighet eller inte har ej sedan kunnat klargöras). Fullständigt kaos utbryter bland de samlade efariterna och när solfararna får syn på de fredsgåvor som traditionellt medbringas vid dessa rådsamlingar är tankarna på fast men fredlig mission borta och det blir ett blodbad. Heliga gudapräster och krigerska pirathövdingar huggs ner sida vid sida om den civila stadsbefolkningen, ingen nåd ges och snart står staden i lågor. Krigsbytet blir enormt. Dessa skeenden kommer att prägla hela det fortsatta soltåget och Efaro kommer att erövras med Etins ljus speglad i blod. Från Abn Haza fortsätter soltåget längs kusten österut, piratborg efter piratborg erövras, stad efter stad faller och det är inte före det stora handelscentrumet Kahr Vosekhe (Kwoske) nås som efariterna lyckas hejda solfararna. En långvarig belägring ingås men slutligen erövras även denna nyckelpunkt och solfararna har nu kontroll över hela norra Efaro. De aidniska kungarna återvänder nu till hemlanden (båda dör senare på året i likhet med exarken, och det har sedan spekulerats på om det rört sig om någon efarisk förbannelse) och lämnar den kardiske hertogd Ekir av Nordmark att fortsätta kamperna. Den echtiske jarlen stannar också, nitisk i sin iver efter att omvända hedningar till Etins ljus. 204 eO har efariterna lyckats samla en flotta av stålklädda kanoter och hotar att skära av solfararnas förrådslinjer men fastnar i den malström som helt plötsligt uppstår mellan Soluna och Samkarna. Händelsen ses som Etins vilja av solfararna och Efaros sjömakt är nu bruten. 210 eO brinner Bylos, en stad som alla efariterna oavsett stamtillhörighet anser som sin kulturs heligaste. Det sista slaget står vid staden Hittin Soldagen 212 eO där en stor men villrådig efarisk arme förgörs av solfararna. Efaro har fallt.
Efterspelet
Efter Slaget vid Hittin utropas Solfararorden som en värdslig riddarorden och hertogd Nordmark blir dens Stormästare. Alla krigare som kämpat i Efaro erbjuds att gå in i orden och många av de som nu som länge stridit under Ekir Nordmarks banèr gör detta. Orden godkänns av utsända från den Lysande Vägens exark Arcival, den echtiske jarlen på vägnar av Kardiens kung Kleodrik II och av den zorakiske kung Arviden III som för tillfället deltar i soltåget.
En nyutnämnt kres-bontisâl för Efaro med säte i Kwoske (som nu Kahr Vosekhe kommer att kallas) avslutar officiellt soltåget och förklarar att en ”Solstat” är etablerad och att den skal administreras av den nyupprättade Solfararorden.
Solkloster etableras Efaro och hela handelssamhällen växer så småningom upp kring dessa. Av efariterna kallas de
apidaler efter en förvrängning av det dalkiska ordet för "apidiol" (kloster) och här kommer en blandkultur att utvecklas som Solfararorden och dalkiska handlare under hela Solstatens existens kommer att samarbeta väl om att säkra.
Många erebiska lärde utbyter tankar med de religiösa/filosofiska bergsrikerna i Efaros inland, även magiker hittar ny kunskap hos denna urgamla kultur som här har överlevt.
Jorpagniska solfarare försöker på 220-talet eO bilda en andlig riddarorden men exarken vill inte erkänna den då han redan har egna planer (Solorden). Först på 263 eO tas ”Den Helige Odos Orden” som riddarna kallar sig upp som officiell andlig riddarorden tillhörande Lysande Vägen. Högmästare blir
Calmuz Ecato Lugulband som var först över muren vid Kwoskes fall 64 år tidigare.
Feliciska legosoldater utskickade av sin kung Cleriomon II till hjälp för solfararna etablerar en koloni kring staden Bylos. Denne behåller sin självständighet gentemot den upprättade Solstaten och börjar trots protester från Lysande Vägen handla med slavar från östra Efaro.
Caddo börjar handla med norra Soluna, främst med fredliga efariter kring klostren men även kontakter med Sombatse och Thelgul etableras.
”Furgiska Soltåget”
text kommer